DET HÄR ÄR EN SANN BERÄTTELSE
Du store!
Inte en chans.
- Varför inte? - Hon är en hjärtekrosserska.
- Känner du henne? - Nej, men hennes bröder.
Hon är ursnygg.
Förlåt! Det var mitt fel.
Vart ska vi?
Till Maidenhead. Jag vet en trevlig pub vid floden.
- Här finns ingen pub vid floden. - Nej, vi har visst kört vilse.
En sån överraskning!
Du kan inte gifta dig med honom, Diana. Vi känner honom knappt.
Är vi särskilt kända då? Finns det inget att hämta där?
Har han några pengar? Du har faktiskt andra att välja på.
Den där Hugh har väl ett slott i Skottland? Fast vem vill bo där?
- Tyst. Hon kanske flyttar till Kenya! - Hyscha mig inte.
Diana?
Sluta snurra runt och koncentrera dig. Det gäller hela din framtid!
Och lycka.
Saken är den... att jag vet att han är den rätte.
- Gick det bra? - Ja. Du då?
Det där är Milima. Finare doft, men mindre djup.
Vad dricker ni?
Nairobi chai. För starkt för hemmamarknaden.
Fruarna brukar inte följa med på inköpsresorna.
Det är Robins firma men jag vill lära mig.
Vad sysslar du egentligen med, Robin?
Jag är temäklare.
Jag köper in te, sen mäklar jag det... Väldigt kvalificerat arbete.
Och vad gör Diana?
- Hon följer med. - Nästan oanständigt!
Jag tycker om det.
Gud gav män arbeten för att kvinnor skulle få vara i fred.
Robin är faktiskt riktigt uthärdlig.
Det har jag inte märkt.
Det där är en gåta.
Colin menar: Hur sjutton lyckades Robin fånga Diana?
- Det undrar vi allihop! - Ja, hur gick det till, älskling?
Hör du?
Vad då? Jag hör ingenting.
Just precis.
Det är som skapelsens gryning.
- Man behöver tro för att överleva här. - Men Don, du som är doktor!
Jag tror på vår mentala styrka.
Har ni hört talas om fångarna på ön Kome, under Mau-Mau-upproret?
Det var 60 personer inklämda i ett plåtskjul.
Vakten ville inte släppa ut dem.
Mau-Mauledaren sa: Då ger jag mina mannar tillstånd att dö.
Nästa morgon var alla 60 döda.
- Hur då? - Mental styrka.
De valde att dö. De vände ansiktet mot väggen...
...och dog.
Nåja...
Jag tror jag hade valt att leva.
Jo, jag har en nyhet. Det är faktiskt nåt ganska jäkligt.
Jag kommer aldrig mer att få ha kul.
Vad är det?
Jag ska ha barn.
Så du är glad?
Ja.
Väldigt glad?
Bästa nyheten någonsin. Utom när jag friade och fick ja.
- Men du friade ju inte. - Inte?
Nej. Du sa att du måste gifta dig innan du for till Afrika.
- Annars skulle du bli som en infödd. - Just det.
- Men du sa ja i alla fall. - Ja, jag gjorde visst det.
Oj då...
Tack.
BRITTISKA AMBASSADEN NAIROBI 1959
- Klår Robin Colin nu igen? - Nej.
Vi kommer för sent.
Ja! Game, Robin!
- Minsann! - Colin!
Vilken överraskning!
- Vår tur att röra på oss. - Nu börjas det...
Kan du fatta?!
Inte riktigt.
- Tack, Victor. - Bra gjort.
Du har övat i smyg.
Jag har aldrig förr tagit ett set mot dig!
- Ska vi ta en match till? - Nej, jag slutar medan jag kan stå upp.
- Nu vet jag hur det känns att vara du! - Ja, det är härligt, eller hur?
- Vad håller ni på med? - Vad är det för mojänger?
Mary, du är fantastisk!
- Jösses... - Robin är nog en naturbegåvning!
- Vad gör du? - Man ska tänka att man dansar.
- Vad är syftet? Att se dum ut? - Nej, att stärka magmusklerna!
Vicka på höfterna.
Är det bara så här? Ska man stå och vicka för skojs skull?
Utan att nån gör en sällskap? Solovickning!
Titta!
- Hur gick det? - Det var för mycket tennis, bara.
- Det var bara det. - Du var riktigt duktig.
Och nu kommer hovnarren...
Jag behöver en drink.
En gång till...
- Hur mår du egentligen? - Bara bra.
Vad är planen nu?
Thomas kör mig hem, för Don ska komma och klämma på mig igen.
Han borde kanske klämma på mig med.
Är det säkert att du mår bra?
Det är väl havandeskapet... Jag får ont i lederna.
- Stackare. Mina leder mår finfint. - Ja, för jag drar ju tyngsta lasset.
Följer du med mig?
Oj då... Nej, jag har ju ett möte i morgon bitti, så jag tänkte slafa här.
Colin...
Colin... Förlåt.
Förlåt, men jag mår inte bra.
Du ser gräslig ut.
- Jag har så ont i armen. - Jag hjälper dig...
Lyft höger arm.
Vänster arm.
Benen.
Jag kan inte röra mig. Vad är det som händer?
Is!
Jag kan inte andas.
Han måste läggas i respirator!
Robin! Du måste få syre, så vi får öppna dig.
Don... Hur mår han?
Han är stabil. Han håller på att vakna.
Här är det.
Hej, älskling.
Luften passerar inte struphuvudet längre. Därför kan han inte prata.
Han säger: Ganska jäkligt.
Man andas in polioviruset genom droppar i luften.
- på samma sätt som när man blir smittad av en förkylning.
Det går över i blodomloppet, in i centrala nervsystemet -
- och angriper en stor grupp celler i ryggmärgen.
Resultatet är att man blir som en trasdocka.
Man kan inte röra något från halsen och nedåt.
Man kan inte ens andas själv.
Jaha, och... Hur länge kommer han att vara så här?
Förlamningen går inte att häva.
Bra andningshjälp uppehåller livet ett tag.
Det handlar om några månader.
Säg vad vi kan göra.
Vill du åka hem?
När barnet är fött.
Och Robin?
Han med.
Du förstår väl...
Jag har sett tillräckligt många bli förlamade av polio.
Som tur är brukar de inte leva länge.
Det är inget liv, Diana.
Akta respiratorerna.
Sträck inte slangarna.
Väldigt försiktigt.
Jag kommer runt. Slaka slangar!
Diana...
Mrs Cavendish...
Ja.
Jag beklagar verkligen. Det passar inte nu.
Er make har fått medicin. Ni kanske kan komma i morgon.
Det gör inget om han sover. Jag vill bara träffa honom.
Jag... tror inte att det vore klokt.
Er make genomgår en tillfällig depression.
Men jag vill ändå träffa honom.
Beklagar. Han vill inte träffa er.
Ursäkta mig.
- Såja... - Tid...
Jag klarar mig. Du ska inte behöva göra det här.
Varför inte? Jag såg ju efter dig när du var liten.
Vi har inte så gott om pengar.
Vi har sparpengar, men små inkomster.
Bekymra dig inte för det. Din familj är min familj.
Roligt att vara tillbaka.
Kom nu, lilla gubben...
Kom nu.
Ma...
Mo...
- Mig... - Han sa "mig".
- Åh... - Säger han "åt"?
Eller "låt"?
"Låt mig vila"?
Han vilar ju redan. - Vi verkar nog gräsligt tröga...
"Låt mig vila i frid".
Att prata med Robin var som en lek där man inte kan reglerna.
- Duktigt att få honom att säga något. - Tja, han sa...
Han sa "låt mig vila i frid".
Det kan vi ju inte.
För att vi inte vill eller inte vet hur?
Båda.
Jag har pratat med överläkaren och han ville inte höra talas om det.
- Man gör ju inte så. - Och det skulle vara plågsamt.
- Och jag vill inte det. - Naturligtvis inte.
- Du har också ett liv. - Du får tänka på dig själv.
Vi får gaska upp oss! Vi mår fint.
Jaha, mrs Cavendish, vi har gjort vissa framsteg.
Vi lär oss svälja igen.
Gör vi?
Det är viktigare än man kan tro.
Just nu har vi en kuff, en luftblåsa, runt slangen -
- vilket hindrar mat och dryck från att åka ner i luftstrupen.
Om vi kan svälja, kan kuffen tas bort och då når luft struphuvudet.
Då kommer vi att kunna prata igen.
- Kan det bli fler framsteg? - Det stannar nog där, är jag rädd.
Hur mår vi i dag?
- Vi önskar att vi var döda. - Utmärkt. -God morgon, Paddy.
Han kunde ju inte vara namnlös.
Så jag kallade honom Jonathan.
Hoppas att det går bra.
Han tittar aldrig på honom.
Han kan inte med att titta på honom.
Det vet du inte.
Jo, det vet jag.
Jag vet allt han tänker.
Varje gång jag kommer hit hoppas jag att han ska ha förändrats.
Men han står inte ut med att titta på sin egen son.
En gammal präst jag kände en gång, en mycket from man -
- brukade säga: De som Gud älskar mest låter han lida mest."
Vi känner inte Guds håg, men vi kan vara säkra på -
- att vad som än händer oss, så ingår det i hans plan.
Förlåt?
Kom närmare.
Närmare? Javisst.
Jaha...
Jag ska ge mig av.
Du tror visst inte.
På vad?
Gud är ett skämt.
Nej, kompis. Gud är en skämtare.
Som han har ställt till oss!
Hur kan man leva så här?
Man vänjer sig.
Om jag inte gör det då?
Ut kommer man alltid. Som Pete där.
I sin egen låda!
Robin.
Robin!
Robin...!
Varför fortsätter du komma?
Vet inte riktigt.
Jag är oduglig.
Du måste låta mig ruttna bort nu.
Det skulle inte se bra ut.
Och uppenbarligen...
...älskar jag dig.
Du älskar inte en sån här. Du kan inte älska en sån här.
Uppenbarligen kan jag det.
Men det vill jag inte.
Förstår du inte det?
Det blir svårare för mig.
Ja, det kan jag förstå.
Du skulle helst bara ge upp. Jag vet det.
Och den jäkla maskinen...
...som fortsätter andas åt mig.
Så det verkar som om du får lov att vara kvar ett tag.
- Tråkigt nog. - Det tycker inte jag.
Jag vill att Jonathan ska lära känna dig.
Och kanske...
...kan jag göra ditt liv lite bättre.
Jag vill inte ha din pliktkänsla.
Visst, för all del.
Vi vet allt om det där.
Allt är så illa som det bara kan vara.
Men jag orkar inte med att gå hit och höra att du önskar att du var död.
För du är inte död. Och så var det med den saken!
Robin...
På något sätt måste jag kunna göra det mer uthärdligt.
Ta mig härifrån.
Kommer inte på fråga. Beklagar.
Är det någon som har försökt?
Ingen som är lika svårt handikappad som er man lever utanför ett sjukhus.
Men jag har tittat på när sköterskorna arbetar.
Om vi hade en respirator hemma borde det väl gå.
Låt mig förklara. Er man är i livet för att en maskin andas åt honom.
Skulle maskinen gå sönder dör er man på två minuter.
Förlåt om jag går rakt på sak. Har jag uttryckt mig klart?
Det blir förstås tråkigt att flytta efter alla år -
- men sen Muriel dog har jag svårt att få saker gjorda.
- Det kan bli övermäktigt. - Ja.
Det finns mycket att göra. Håller taket tätt?
Till viss del.
Varför är så många fönster igenmurade?
Det är mina rum.
Muriel sa att värmeräkningarna blev så mycket lägre.
Sa hon?
Det finns mycket att göra här, men det kan nog passa oss.
Men saken är den...
...att jag inte har 12 000 pund, eller ens något i närheten.
Jag kan tänka mig 11 000. Eller 10 000.
Jag kan inte ge mer än 7 000.
- 7 000...? - Kontant!
Sen slipper ni stället för evigt... och Muriel.
Ja.
- Säkert? - Ja.
Ni ser pigg ut.
God morgon, älskling. - God morgon, Margaret.
Jag är strax klar, mrs Cavendish.
Skulle jag kunna göra det där?
Ja, varför inte?
Det är som en dammsugare.
Får jag försöka?
Här.
Håll upp den.
Bra.
- Oj, förlåt... - Jag tar den.
När jag väl blir van ska jag nog klara det.
Varför vill ni klara det, mrs Cavendish?
Dr Khan, Robin och jag ville fråga en sak. - Eller hur, Robin?
Kan såna där respiratorer bara fungera på sjukhus?
Tja, det är ju bara en maskin. Man sätter i kontakten, och så går den.
Hur så?
Robin ska lämna sjukhuset.
- Har ni en aning om riskerna? - Ja.
Ja, att han kan dö.
Robin...
Antingen fortsätter jag leva här...
...eller reser härifrån, och då dör jag kanske.
Ja.
Nå, vad väntar vi på?
- Upp! - Vi ska väl ner.
Nej, lyft upp din ände så att vi får ner sängen.
- Vänster! - Jag går åt vänster.
Förlåt. Höger för dig.
Ja.
Så Robin ska ligga i den här sängen?
Ja.
- Och Dianas säng ska stå bredvid? - Hon vill det, ja.
- Men Robin ska väl ha en sköterska... - Ingen sköterska. Bara Diana.
Jag menar...
Hon kan inte vara med honom jämt. Hon måste ju kissa.
Hon har mig.
Fem pund på att du inte klarar det.
Vad får jag om jag gör det?
Du får fem pund, dumskalle.
Taget!
Beredda?
- Hej så länge, gossar! - Lycka till, Robin!
Hej då, Paddy! Jag kommer och hämtar mina fem pund.
Jag saknar dig, kompis!
Vart ska ni ta vägen?!
- Vi tar hem min man. - Ni har inte mitt tillstånd!
Är det ett fängelse? Är jag er fånge?
- Vad sysslar ni med? - Det är patientens önskan, sir.
- Han är medveten om riskerna. - Tillbaka till avdelningen!
Diana, ring polisen. Säg att jag blir kvarhållen mot min vilja.
Förlåt? Vad är det ni säger?!
Ni har ingen rätt att...
...hålla mig kvar på det här stället.
Visst. Varsågod.
- Nu går vi. - Gör som ni vill!
Ni är död om två veckor!
- Beredd? - Ja.
Här kommer påsen.
Då så.
- Hur går det för honom? - Bra hittills. -Klara för flytt?
Lyft, lyft!
Går det bra, Diana? - Sätt ner honom försiktigt.
Och upp igen.
Okej...
Seså, gör fritt fram.
Ett, två, tre, lyft!
Håll honom plant. Ta det försiktigt...
- Försiktigt. Försiktigt. - Det går bra här.
Vi ska lägga honom på sängen där, så vänd på honom.
- Så där, ja. - Till vänster.
Den ska stå på bordet där och sladden måste vara på vänster sida.
Lämna den där. - Förlåt, älskling.
Harry, kommer du hit? - Bengy, hoppa ner från sängen!
Gör likadant som jag.
Håll i sladden. Han säger till om det går för fort.
Col, vi måste flytta honom till sängen.
Ett, två, tre, lyft!
Så där.
Då var det klart. Okej.
- Jag ska ta av dig skorna, Robin. - Är den på?
Vi ska byta slangar nu, älskling. - Beredd, Harry?
Nu går den.
Går det bra, älskling?
Jag tror det.
Tack, gode Gud.
- Otroligt att det fungerar. - Men det gör det.
- Kan du hämta Jonathan? - Javisst.
Nu är vi här. I vårt nya hem.
Hur mår du?
Mycket bättre.
Vad händer om strömmen går?
Då finns det en handpump.
Fina grejer.
Titta, vem som är här.
- Hejsan. - Här...
Titta, Jonathan.
Det är pappa.
Hej, Jonathan.
Hej, lilla gubben.
Det här är Bengy.
God natt, älskling.
God natt, min älskade.
Diana...
Di... Di...
Har du slagit dig, gubben? Oj då...
Var är pappa? Där inne. Ska vi leta rätt på honom?
Vad gör din busiga pappa? - Pappa?
Jonathan, Jonathan...
Pappa...?
Robin?
Herregud! - Robin?!
Robin? Robin? Robin?
Snälla, snälla... Robin? Robin?
Herregud...
Snälla... Herregud...
Det var intressant.
Herregud...
Jag har sparat det bästa till sist. Den här överlevde kriget i mitt skyddsrum.
- Det ser gott ut, Teddy. - Det är det också.
Och gott vin ska ha bra glas. Det här är till underbara Diana.
- Det är jag. - Mary, Katherine, Bloggs, David...
Hej, Biggles. - Så där, älskling.
- Och Tid? - Nej, jag ska inget ha.
- Tid dricker bara Dubonnet. - Och bara när jag fyller år.
Nu höll jag på att glömma...
Han sover. Skål för Jonathan.
- Har den äran, Jonathan. - Har den äran.
Jag hade faktiskt undrat hur det skulle kännas...
...att bli full.
Jag kan ju inte gå upprätt ens nu!
Mekaniska konstruktioner måste testas, så man vet vad de håller för.
Det var gott.
Intressant experiment. Robin skulle dö, men du kunde nog förbättra din maskin.
All utveckling har sitt pris.
Elförsörjningen brukar vara den svaga länken. Det är ju vanligt med elavbrott.
- Sluta! - Det är bara resonemang.
- Han gör bara sitt jobb. - Jobb? Han är professor i Oxford.
Ingen fara, man kan sköta den manuellt.
- På natten då? - Jag är ju här.
- Men nån gång måste du sova. - Nej då, hon är en maskin.
Robin väcker mig om han behöver mig. - Visst, älskling?
Robin gör ett ljud.
- Som en anka. - Det där är en höna.
- Kan du låta som en höna, Robin? - Du är för jäklig, Bloggs.
Inget vidare.
Jag skulle hellre ha en klocka.
Vad kan du röra på?
Blunda allihop.
- Du kan röra på huvudet. - Kan jag?
Det har jag sett.
Då så...
Rör på huvudet.
- Det där kan jag göra mycket med. - Kan du?
Underbart.
- Älskling... - Flaska?
- Varför inte? - Ja, varför inte?
Hör på...
Du vet Marconiaktierna som jag köpte efter ett tips från Justin?
De har nästan fördubblat sitt värde.
Har de?
Jösses, hoppas Justin också fick lite av det.
Han får en mycket behaglig känsla av...
...att hjälpa någon som har det sämre förspänt än han.
Stackars Robin.
Förlamad livet ut.
Ja.
Hans stackars fru lär vara ett helgon!
- Det är hon. - Ett ursnyggt helgon.
Älskling, kan du ringa Teddy Hall?
Jag fick just en idé.
- Robin...? - Jäklar också!
Mina damer och herrar, låt mig presentera Cavendish-stolen!
- Fantastiskt! - Hurra!
Ställ er på kö!
- Nu finns det inget som stoppar dig. - Inte illa, va?
- Livsfarligt! Tänk om den går sönder! - Bra, Teddy!
Vänster, vänster... Vänster! Oj, där stack hunden. -Bengy!
Hur känns det?
Strålande!
- Jobbar respiratorn för snabbt? - Kanske lite.
- Är det här bättre? - Ja, det är det.
- Hur länge håller batteriet? - Tre timmar, tror vi.
- Sånt vill man väl veta säkert? - Den kan anslutas till nätet också.
- Teddy, du är ett geni! - Det visade sig vara rätt enkelt.
Jag använde cykelkedja och navväxlar. Varför har ingen tänkt på det förr?
Det vet jag: För att du inte är doktor!
Ingen säger till dig att det är omöjligt.
- God dag, syster. - God dag, syster. Vi ska träffa dr Khan.
- Dr Khan. - God dag, dr Khan.
- Paddy... - Robin...
Det här var något enastående.
Lyckans ost. Vad i hela friden är det där?
Har ni gett dem lov att ta in den här anordningen på min avdelning?
Tja, jag...
Våra patienter har svårt nog att acceptera sin situation -
- utan att vi ger dem falska förhoppningar.
I ert land är det kanske vanligt att man leker med människors liv.
Här är det inte det. Är det uppfattat?
Bra.
Trevligt att träffas igen, dr Entwistle.
Han är en uppblåst idiot. Ni har säkert lust att klippa till honom.
Jag är van vid sånt där.
Han borde vilja ha såna här stolar till alla sina patienter.
Paddy, du är skyldig mig fem pund.
Vi ska inte förhasta oss. Du kan trilla av pinn redan i morgon.
- Är den säker, doktorn? - Det vet jag inte.
Jag har aldrig sett nåt liknande.
Den går åtta kilometer i timmen...
...om man har stadig vind i ryggen.
Jag tycker att ni ska vänta lite till och pröva ut den ordentligt.
Ni har rätt. Jag ska se hur mycket den tål.
Vi ska inte pröva Robin för att se vad han tål.
Det är väl ändå exakt det vi gör.
Du klarar dig bättre än alla andra patienter han har, sa han.
Jag tycker synd om Paddy.
Jag skulle vilja få ut honom också.
- Det är inte snällt att ta ut dem så där. - På gatan där alla kan se dem.
Tro mig, mina damer, jag är mer upprörd än ni.
Häromdan berättade Bloggs att våra vänner trodde att jag skulle lämna dig.
De betraktade mig tydligen som en bortskämd nolla.
Du var en bortskämd nolla.
Var jag det? Det hindrade dig inte från att springa efter mig.
Jag har inget emot nollor, så länge de är vackra.
- Och nu är du fast med mig. - Jag är väl det.
Tänk på alla prassel jag kunde ha haft...
- Jag med. - För dig är det inte för sent.
Inte det?
Tänk om jag kom tillbaka och upptäckte att du kilat vidare medan jag var ute?
- Ja, det skulle ju förstöra stämningen. - Ja, verkligen.
Vänta...
Titta, jag har hittat pappa.
Där är pappa när han var soldat.
- Har han varit soldat? - Ja, det har han.
Och sen...
Det här är när mamma och pappa var i Afrika. Det var där du föddes.
- Och vad är det där? - Elefanter!
- Såg ni elefanter? - Ja.
- Vilken tur ni hade! - Verkligen.
Kan vi åka till Afrika nån gång, pappa?
Jag är så ledsen...
Jag med.
Nu måste jag se till att vi får te.
Snälla, kan vi inte åka till Afrika?
- Vilket äventyr det skulle vara. - Jag kan skjuta rullstolen.
- Det är lång väg att skjuta. - Det gör inget.
- Är du en klipsk grabb? - Ja.
Kan du bevisa det?
Du är kanske tillräckligt stark.
- Mamma... - Ja.
Att skjuta rullstolen...
- Är det jobbigt längre sträckor? - Det är jobbigare än att köra barnvagn.
Jonathan...
Det här får vi grunna lite på.
- Som ni ville ha det, mr Cavendish. - Var trevlig nu!
Den klarar 136 kilo.
Gode Gud...
Hydraulisk lift.
Det finns ingen annanstans i Bedford!
Vad tycks?
Vad är det?
Det är lite mörkt här bak.
Jag känner mig som bagage.
Jag tänkte att eftersom rullstolen måste få plats -
- verkade lastutrymmet...
Ja. Ja.
Har ni suttit här bak?
Jag? Nej. Men jag är inte...
Jag är inte...
Ni är inte bagage!
Men tro inte att jag inte är tacksam. Det är jag.
Vill ni sitta i framsätet?
Det är nog inte möjligt.
Jag antar att om jag plockade bort framsätet...
- Vänta på mig! Vänta på mig! - Ta det försiktigt!
Den lille borde skjutas.
Robin är ju fantastisk.
- Det är inte tråkigt. - Det går lätt att prata med dig, Robin.
- Mamma! Mamma! Nu ska jag slå! - Utmärkt! Ge dem vad de tål!
Lycka till!
Lucy lämnade mig för en månad sen.
Det har väl varit på väg en tid.
Vad tråkigt, Rory. Det måste vara kämpigt för dig.
Livet är verkligen skit.
Man gör så gott man kan -
- men så plötsligt smäller det till -
- och allt rasar.
Ta mitt glas så skålar vi.
För vad då?
Bättre dagar.
Skål för bättre dagar.
- Du har verkligen förstört skinkan. - Skitsnack, Bloggs. Det var du.
- Jag gjorde det här. Vill du ha? - Ja. Tack.
Titta på Robin nu. Hur gör han?
Han friade till mig i går.
- Det förstår jag. - Och jag tycker så mycket om honom.
- Du är vår enda flicka, Bloggs. - Knäpp igen, va.
Men stilig är han inte.
Är han direkt ful?
Ja.
Nej, nej, nej, det är strålande.
Varför det?
Stiliga män är genomlata. Fula män får saker gjorda.
Så meningslöst. Hur kommer man över sånt?
Du har rätt.
Jag famlar i mörker och tystnad... och det gör ont.
Men jag kommer att ta mig igenom det, det vet jag -
- men det kommer att ta tid, och just nu behöver jag...
Det är en sexa!
Pappa! Pappa, såg du?
- Bravo, Jonathan! - En sexa!
Så...?
Hade du trevligt?
Du var uppvaktad av beundrare.
Du med.
- Jag? - Ja.
- Rory Stewart, till exempel. - Jaså, Rory.
Lucy har verkligen behandlat honom illa.
Jag tycker så synd om honom.
Han säger att han tillbringar kvällarna ensam framför tv: n.
Han skulle nog vilja att du lindrade hans ensamhet.
- Det blir inget av med det. - Du får det om du vill.
Jaså?
Ger du mig ditt tillstånd?
Ibland är jag rädd...
- ...att du inte roar dig tillräckligt. - Oroa dig inte för mig.
Jag klarar mig.
Säkert?
Det tror jag.
Vi klarar oss väl?
Det är enkelt för mig.
Jag sitter bara och låter dig göra jobbet.
Självisk som alltid!
Snälla Diana, kan vi inte rymma tillsammans?
Vart?
Till Spanien.
Till Spanien? Det kan vi ju inte.
Fast du menar förstås allvar?
- Hur i hela friden ska vi ta oss dit? - Vi ska flyga!
Älskling, hur ska vi få ombord dig?
Herregud!
Går det bra, Jonathan? - Bloggs?
SPANIEN 1971
- Okej, du börjar. - Jag ser något som börjar med...
Huset ligger på stranden, och jag har med en lång förlängningssladd -
- så du kan vara ute hela dagen.
Kom du ihåg parasollet?
Ja, och jag tog med flera liter solkräm.
Du är en ängel.
- Vi borde ladda batteriet till stolen. - God idé.
Bloggs...
Ser du en sladd på bilgolvet? Jag kan inte ta blicken från vägen.
Ja.
Det finns uttag på sidan på rullstolen. Sätt sladden i det andra från vänster.
- Jag ser dem. Andra uttaget? - Ja.
Ja.
Jösses. Förlåt. Nånting...
- Respiratorn! - Den brinner!
Vad hände med...? - Robin? Robin?
- Stanna bilen. - Jonathan, är allt som det ska?
- Ja. - Ta fram handpumpen!
- Vi måste öppna dörren. - Ja, ja...
Öppna Robins dörr. Jag stannar, jag stannar.
Robin?
Väskan, Bloggs.
- Jonathan, är du oskadd? - Ja.
Beklagar, Robin.
Jag visste att nåt sånt här skulle hända!
- Vad gjorde jag för fel? - Vet inte. Respiratorn är trasig.
- Robin, hur går det? - Bara bra.
Jonathan?
Vet du hur man lagar den?
Nej. Det gör jag inte.
Förlåt. Jag vet inte vad jag gjorde för fel.
Inte jag heller.
God dag, mitt herrskap. Behöver ni hjälp?
Pratar ni engelska?
Inte mycket. Lite grann.
- Vi behöver en mekaniker. - Nej, nej. Vi behöver en telefon.
- Telefon... - Jaha, telefon.
Ja.
Torredembarra är den närmaste staden. Ska jag köra er dit?
Jag kör er till Torredembarra och hittar telefon.
Ja! Ja, ja, ja! - Jonathan, ge mig min väska.
- Tack. - Bra. Då åker vi.
Bloggs, Bloggs, Bloggs...
Det går rätt fort. Du behöver inte jobba så snabbt.
Inte så fort, jag är ingen ballong.
Bloggs, följ med mannen där. Leta rätt på en telefon och ring Teddy Hall.
Han är hemma eller i verkstan. Det där är numret till Littlemore.
- Säg vad som har hänt och att vi väntar. - Ja. Ska han flyga hit från England?
Ja. Åk nu!
Bloggs, när du ändå är iväg kan du väl fixa....
...lite korv och en bit bröd?
Och en flaska rödvin.
Och en korkskruv.
Lycka till.
- Jag säger inget. - Hur står det till?
- Jag hoppas att du hör mig. - Förlåt mig!
Behaglig temperatur.
Det påminner mig om... Nairobi.
- Går det bra, Jonathan? - Ja. Bara bra. Det är rätt enkelt.
Du är verkligen jätteduktig, gubben. Jag tar över strax.
Det går bra. Jag menar det.
Herregud... Vad tror de att vi håller på med!
Vi firar semester på en rastplats. Helt normalt.
Skål!
Skål, älskling.
Gud den allsmäktige -
- tycker om att skämta med oss.
Men hans skämt har alltid en mening.
Han säger att Gud skämtar.
Den här stackars mannens lidande -
- får oss att mötas och fira.
Så att vi har fest.
Det är väl inte så tokigt.
Skål för livet.
Vet du vem som skulle älska det här?
Paddy.
- Herregud! - Teddy!
Hej, älskling.
Du kunde ha vett att stå på gravens rand!
Vad...
Vad fan är det här?
Så där. Nu krämar vi på.
Trevligt att någon är glad!
Jag fattar inte hur ni lyckades klanta till det här så!
- Det var mitt fel. - Och vad gör ni i Spanien, förresten?
Det är mitt fel.
Stolen är inte byggd för transkontinentala resor!
Jag vet, jag ber om ursäkt. Jag ville se solen gå upp över Medelhavet.
Den går upp över Drayton St Leonard's också.
Teddy...
Det är verkligen bra att du är här. För jag planerar en ännu längre resa.
Jag räddar dig inte mer.
Nu gäller det inte bara mig. Det finns många fler som behöver räddas.
Nu sätter vi igång!
Andas stolen? Som ett sovande lejon? Underbart!
Är det dr Clement Aitken? Utmärkt.
Och Teddy! - Det här är Teddy Hall.
Oj, oj...
Jag har aldrig sett nåt liknande. Kom ni bara på den?
- Ja, ungefär. - Annars blir det aldrig nåt gjort.
- Trevlig karl. Är han läkare? - Ja, och chef för en forskningsstiftelse.
- Som han startade. - Och blev chef för.
Ingen annan ville. - Men vad är det här?
Jag arbetar på en bättre version.
På den första är batteriet inget vidare och pumpen väldigt högljudd -
- så nu prövar jag med en solenoid.
- Hur länge räcker batteriet? - På den nya cirka sex timmar.
Hur länge har ni levt så här?
- Elva år hittills. - Otroligt.
Om era stolar fungerar kommer jag att behöva många.
- Hur många? - Flera hundra.
Jag har finansierat projektet själv, det har inte drabbat mig alltför hårt -
- men om vi övergår till tillverkning behöver vi riktig finansiering.
Departementet måste beakta kostnadseffektiviteten.
Livslängden hos poliopatienter -
- är under genomsnittet.
Beklagar. Ärligt talat kan jag inte bevilja bidrag.
Jag måste rätta mig efter reglerna.
Regler är förlamande, inte sant?
Jag har förstås medlidande med er.
Detsamma.
AVSLÅS
- Namn? - Lady Jane Neville.
Och hur mycket?
Minst tusen pund. Om hon är på humör.
Ska vi vara morska eller ynkliga?
Definitivt morska.
Såna där gamla änkefruar är hårda som flinta.
Vad är det för underligt oväsen?
Det är rullstolen.
Den sköter andningen åt honom.
Är ni säker på att det inte är farligt att vara ute?
Det har gått bra hittills.
Och exakt vad är ni ute efter?
Vi vill tillverka fler såna här rullstolar.
Ja, för sådana som Robin.
Varje stol kostar 200 pund.
- Och det är väldigt prisvärt. - Nja...
Fem stycken för tusen pund.
Tusen pund?!
Eller tio för två tusen pund.
Två tusen pund?
Vi visste att vi kunde räkna med er.
- Ni är ju så generös. - Ja.
Jag brukar inte ha svårt att säga nej till snyltare -
- men när ni sitter där -
- och väser framför näsan på mig -
- blir jag nog tvungen att punga ut.
Väldigt vänligt av er.
Hemskt vänligt.
Det här är ju helt underbart!
- Känns det tryggt? - Jag är fanimej vettskrämd.
God dag, allesammans.
Mitt namn är dr Clement Aitken -
- och jag är ordförande i stiftelsen för handikappforskning.
Här i landet finns hundratals gravt handikappade patienter -
- som i dag framlever hela livet i sjukhussängar.
Runt om i världen finns det tusentals.
Tror ni att de är nöjda med det?
Om ni vill komma ut, hojta till!
- Hur många tusen i hela världen? - Tiotusentals, kanske fler.
Ingen har trott att det var möjligt att leva som du.
- Då borde vi visa dem. - Ska vi ut på världsturné nu, Robin?
Snart hålls en kongress i Tyskland -
- om att leva med grava handikapp. Alla de främsta experterna kommer.
Jösses Amalia! Om de fick se dig...
TYSKLAND 1973
Han borde väl ligga på sjukhus? Inte?
Helt rä inte.
- Du har väl kollat att rullstolen går in? - Ja, vad tror ni om mig?
Tack gode gud!
Jag trodde aldrig att vi skulle komma fram.
Förlåt, det var nog mitt fel.
- Vi backar. - Rakt nu.
Räta upp den och kör in.
Den går inte in.
- Vems fel är det då? - Det här blir inte lätt.
Jag tänkte inte på att mäta dörröppningarna.
- Det är hjulen som tar emot. - Dra honom bakåt.
Hörni... Vi får plocka bort dörrkarmen.
- Bra jobbat, Clem. - Clem grejar det.
- Clem fixade det! - Snyggt, Clem!
- Snabba på nu. - In med honom.
Förlåt...
Toppen!
Vi har avtalat möte med dr Langdorf.
Ja, det är i sin ordning.
Jag vill att du får se det här, Robin.
Jag går in först. Ser de dig blir de kanske chockade.
- Doktor Aitken? - Ja.
Angenämt.
Erik Langdorf, sjukhusdirektör.
Det här är mina medarbetare.
Jag har hört så mycket om er vård av gravt handikappade.
Det här sjukhuset är berömt.
Varsågoda.
Vilka fina moderna maskiner...
Och allt är så rent.
Har rullstolen inbyggd respirator?
Jag beklagar, direktörn. Jag har sagt att de inte får vara här.
- Om han skulle dö här på området... - Nej, herregud. Han måste härifrån.
Han måste härifrån genast.
- Han måste åka härifrån. - Javisst, så dumt av mig.
Ni måste förstå. Vi tillhör Bundesministerium des Innern.
- Händer det honom något... - Inrikesministeriet?
Som vårt Home Office? Jaha...
Har inte de hand om fängelserna också?
Jo, jag tror det.
Tack så mycket, dr Langdorf...
...för att ni tog er så mycket tid.
Låt mig börja med ett intressant faktum.
På den här kongressen som handlar om gravt handikappades livsvillkor...
...finns inga handikappade närvarande.
Doktor Aitken får förlåta mig, men...
...de gravt handikappade patienterna ligger i respiratorer.
Hur skulle de kunna närvara här?
Då ska jag be att få presentera mr Robin Cavendish.
Då ska vi se...
- Om vi ställer den här... - Utmärkt.
Robin, du har en fråga till våra arrangörer.
Ja, det stämmer.
Varför förvarar ni era handikappade i fängelse?
I fängelse?
Nej, nej...
Vi har bland de bästa inrättningarna i världen.
Men de sköts av fängelsevakter.
Inte alls.
Patienterna hålls undangömda.
De behandlas inte som en del av det friska samhället.
Det får ni ta tillbaka!
Mr Cavendish vill inte väcka anstöt.
Han menar bara att de gravt handikappade -
- kan integreras bättre i samhället.
Precis. Jag ser -
- att ni alla är djupt engagerade i era handikappade.
Det ser jag.
Men får jag fråga, när ni ser på mig...
...vad ser ni då?
Ser ni en varelse...
...som nätt och jämnt är vid liv...
Eller ser ni en människa som har tagit sig ut ur det fängelse...
...som sjukhusväggarna utgör?
Jag har en maskin...
...under mitt säte, och den sköter andningen åt mig.
Hemma har jag en respirator vid sängkanten.
Jag har också enastående vänner.
Och viktigast av allt: jag har min hustru.
Men som ni ser klarar jag ingenting själv.
Ändå sitter jag här.
När jag blev förlamad ville jag dö.
Ja, jag ville verkligen dö.
Men min hustru tillät inte det.
Hon sa att jag var tvungen att leva.
Så att jag skulle se vår son växa upp.
Så jag fortsatte leva...
...för att hon sa åt mig.
På grund av henne...
Med henne...
...och för henne.
Och varenda dag sedan dess -
- har jag levt med risken att dö -
- för jag vill inte bara överleva...
Jag vill leva fullt ut.
Så nu vädjar jag till er...
Åk tillbaka till era sjukhus -
- och säg åt era förlamade patienter -
- att de också kan leva fullt ut.
Ni har alla den makten...
...att öppna grindarna...
...och befria dem.
Jonathan!
Hjälp mig att lägga honom på sidan!
Jonathan, hjälp mig lägga honom på sidan!
Såja.
Det är ingen fara, älskling.
Ingen fara.
Vi kan lägga honom på rygg igen.
Ingen fara, älskling.
Robin?
Försök att torka upp lite.
Det är ingen fara.
Ingen fara.
Det är ingen fara, pojken min.
Det här uppstår efter ett antal år i respirator.
Irritation uppstår i lungsäcken.
Det blir små sår som blöder.
Faktum är att det kommer att bli värre. Fler och större blödningar.
Och risken är -
- att du kommer att drunkna i ditt eget blod.
Minns du den där historien i Kenya om...
...Mau-Mau-fångarna?
Ja.
Deras ledare sa...
"Jag ger mina mannar tillåtelse att dö."
Och nästa morgon...
...var de döda allihop.
Och jag har bestämt mig för att det är dags för mig också.
Jag tänker släppa taget.
Och har du tänkt på mig?
Du kommer äntligen att bli fri.
Jag vill inte...
Nej!
Nej.
Gud, vad dum du är!
Vad tror du att jag har hållit på med i alla år?
Ditt liv är mitt liv!
Förlåt, Jonathan.
Jonathan...
Låt henne vara i fred.
Ja, men då så.
Du får som du vill. Det får du jämt.
Men säg aldrig att du gjorde det för min skull.
Du vet väl att det är olagligt?
Ja, men vem får veta?
Om Diana eller Jonathan skulle bli inblandade...
...kan de hamna i fängelse.
De blir inte inblandade.
- Men du då? - Äsch, jag...
Jag har brutit mot regler i hela mitt liv.
Lova mig bara att du vet vad du begär av mig.
Jag vet vad jag begär.
Vi måste få honom att gaska upp sig.
Få honom att släppa de här morbida tankarna.
Hans vänner behöver honom.
Colin, inte ska vi hålla Robin vid liv för vännernas skull.
Nej, det förstås.
Men jag antar att de vill ta farväl.
Hej.
Toby.
Hans avskedsfest, säger han till alla.
- Flickorna också? - Trevor!
Ta det försiktigt.
Nu planerar du att rymma igen.
Det är dags att ge sig av.
För mig i alla fall.
Precis som förra gången.
Du väntar inte på dina vänner.
Nej, du är för långsam för mig, Paddy.
Du är skyldig mig fem pund.
Här har vi en Saint-Émilion -59.
Min sista flaska av ett av de finaste vinerna någonsin.
Hämtar du glas, Jonathan?
Teddy...
- Robin. - Harry.
Vi har varit vänner i många år.
Jag vill bara säga...
Harry!
- Jag hade sönder stolen. - Nej då, det hade du inte.
- Ge honom en slurk av det där. - Här får du nåt stärkande.
Robin, nu skålar vi för dig.
Jag skålar för var och en av er.
- Skål, Robin. - Skål, gamle vän.
Ajöken
Ingen gråt, klagolåt bortom kröken
Vi skiljs åt, och det är svårt
Men jag ska slåss för landet vårt
Och tårar
försvårar
Minns, det kommer alltid nya vårar
Bonsoir, min vän
Vi ses snart igen
Farväl, hej svejs, ajöken
Det är något jag vill säga.
Du ska veta hur mycket du har betytt för mig.
Det har inte alltid varit lätt för mig.
Men varje gång jag har varit här känner jag mig starkare.
Inte för att du har det värre än jag.
Nej, nej.
Utan på grund av den du är, Robin.
Eller den du har sett till att bli. Gud vet hur.
Tack, Col.
Jag kommer att sakna dig.
Robin!
Jag är ledsen...
Älskling.
Nu räcker det.
Ja.
Jag antar att du vet, men...
...utifall att.
Ingen kunde ha älskat dig så mycket som jag har älskat dig.
Det vet jag.
Min stora kärlek.
Hela mitt liv.
Jag känner likadant, Robin.
Min stora kärlek.
Hela mitt liv.
Clem.
Hej, Robin.
Nu är det dags.
Jaha?
- När då? - I dag.
Nu.
Då kommer jag 11.30.
Du låter som i det militära.
- Du kan lita på mig. - Vi synkroniserar klockorna.
Jag kommer.
Tack, Clem.
Vi ses strax.
Hämta Jonathan.
Jonathan.
Hör nu på väldigt noga.
Strax före kl. 11.30...
...ska ni gå ut ur huset.
Och ni ska komma tillbaka...
...klockan 12 prick.
Vi förstår.
Lova mig att jag hinner ta farväl.
Ja, det hinner vi.
Det var ett tag sen sist. Vad får det lov att vara i dag?
Inget för mig, tack. - Mamma?
Jag är fortfarande kvar.
Du först, Jonathan.
Hej då, pappa.
Jag älskar dig.
Pojken min...
Min pojke.
Du har gett mig mer än du anar.
Då så... Jag har inget avskedstal förberett.
Det har du väl inget emot?
Nej.
Du har gett mig ett underbart liv.
Men inte riktigt vad du hade väntat dig.
Nej.
Nej, inte jag heller.
Tack.
För att du bestämde dig för att leva.
Vid sin död var Robin Cavendish -
- den respiratorpatient som levt längst i Storbritannien.
Han sågs som ett medicinskt under.
Apparaturen som konstruerades av Robin och professor Hall -
- förändrade livet för tusentals gravt handikappade.
Diana gifte aldrig om sig. Hon är nu farmor till trillingar.
Jonathan blev filmproducent.
Filmen är en hyllning till hans mor och till hans far -
- som valde att leva och få se honom växa upp.
Översättning: Agnes Malm Skoglund Svensk Medietext